Avui tenim el plaer de tindre el senyor Manuel Delgado Ruiz, aquí entre nosaltres.
Ell és professor d'antropologia religiosa a la Universitat de Barcelona i llicenciat
en Història de l'Art i doctor en Antropologia per la Universitat de Barcelona.
Va realitzar estudis també al que és la Sorbona de París.
És professor d'antropologia religiosa i urbana
al Departament d'Antropologia Social de la UB.
És director de col·laboracions de la Biblioteca de Ciutadà, d'Edicions Bellaterra.
Ha escrit un munt de llibres.
És investigador.
Vull dir, és que us podria parlar molt d'estona i el que vull és que parli ell.
Avui ens parlarà de l'estudi antropològic de les religions i, sense res més,
cedeixo la paraula al nostre convidat.
Moltíssimes gràcies.
Us demano disculpes.
He confiat...
La gent de la nostra edat ha de ser prudent en aquestes coses perquè he
confiat en el GPS, que m'ha portat a un lloc que no tenia
res a veure amb el que jo recordava perquè he estat aquí.
I aleshores, bueno, hi ha estat el cotxe superlluny, veiem un carrer que pujava des
de l'hospital i, bueno, he vingut caminant, a més caminant d'aquella manera.
Bueno, són 11 minuts per als quals els demano
disculpes i, bueno, paciència i tolerància.
Bueno, la presentació és molt amable.
Davant d'aquest tipus de presentacions, jo sempre penso el que deia la meva sogra,
que era, això és hasta que le conocen.
Bueno, que podia ser pitjor, hi havia una altra variable que és, això és hasta que
le ven comer i que realment no crec que tampoc sigui especialment elogiós.
Bueno, jo ara em trobo bàsicament amb el que diuen un repte.
El propòsit és explicar com, des de l'antropologia, que és una disciplina
acadèmica, s'estudien les religions.
En primer lloc, l'antropologia, els hi explicaré,
evidentment s'assembla a la sociologia.
Diguem que la sociologia estudia la societat.
L'antropologia estudia les societats.
Fer una conferència completament suat i tal és una experiència que no els recomano
i que per mi és relativament nova.
Però ho intentaré a veure si puc dissimular aquesta mena de situació una
miqueta particular, perquè és que estic jo.
Però bé, aleshores, explicar l'antropologia sempre és complicat.
Els estudiants que tenim saben el que té de compromès, que van, no sé, van a
ballar, jo què sé, un divendres al vespre de la nit i tal, i quan els pregunten,
tu què estudies i tal, dir faig antropologia implica un seguit de bromes
habitualment relacionades amb l'estudi dels ossos o coses per l'estil,
i realment els és difícil explicar què és l'antropologia.
Deia, la sociologia, que evidentment és una
disciplina semblada, és l'estudi de la societat.
Molt bé.
L'antropologia és l'estudi de les societats.
¿Prenen consciència de la diferència?
Clar, els sociòlegs entenen que estudien la societat.
Quina?
Aquesta.
És que, clar, com si no hi haguessin d'altres.
Des del punt de vista de l'antropologia, hi ha moltes societats.
Hi ha moltes formes de pensar, de viure
diferents a la geografia i diferents en el temps.
Per tant, del que es tracta és de veure en quina manera aquestes societats tan
tremendament diverses, tan múltiples, poden donar-nos informació a propòsit,
no és, no de com funciona la societat, evidentment aquesta, sinó com funciona
la societat sense cap mena de qualificatiu que acompanya el substantiu.
És a dir, la societat humana.
I ho fa a partir de la comparació.
És a dir, l'antropologia és una disciplina comparativista.
Compara.
Posa de manifest que hi ha diferents formes d'organitzar la vida i busca quines
d 'aquestes formes poden ser comparables per trobar elements comuns que permetin
parlar d'una forma genèrica de cert tipus de característiques que abasten el conjunt
de la condició humana, l'ésser humà.
No la societat aquesta, sinó les societats buscant el denominador comun que permeti
trobar què és el que totes tenen en comú i permetin parlar de la societat humana.
En aquest sentit, els nostres amics, companys, col·legues, sociòlegs que
treballen en el mateix àmbit que jo, la sociologia religiosa, el tenen claríssim.
La religió és... Bé, la religió, no sé...
Això em recorda quan ho ha de parlar amb el Ramon Sudupe quan era director del
Fórum de les Cultures i vaig preguntar què entenien per cultures i em va dir que les
cultures són les... No sé, les cultures, les cultures, el nom ja ho indica.
Aquí la qüestió és més complicada.
Perquè, clar, nosaltres tenim una idea clara del que és la religió.
Com un àmbit separat, clarament delimitable, clarament perimetrable,
que té una definició...
Jo, si ara podríem discutir quina és la definició que li donem a la religió,
però aquesta definició de religió que nosaltres tenim
no aguanta el que seria el cotó de la comparació.
O sigui, clar, la nostra definició de religió val per a totes les religions?
A veure, jo què sé.
Per exemple, el budisme és una religió?
Una religió que no té Déu?
Una religió absolutament nihilista i negativista que té com a màxima expressió
del que seria l'experiència mística, inclús després de la mort, en el no-res?
Això és...
El xintoïsme és una religió?
inclús l'islam?
L'islam és una religió, en el sentit que nosaltres donem el terme?
O és, no menys que, un receptari de cuina?
Perquè és tan tremendament abastador que identificar-ho amb el que nosaltres
entenem com a religió, doncs, és que no és viable.
Per tant, problema d'entrada, que és el problema que jo tindré que intentar
resoldre aquí, en tres quarts d'hora, perquè m'agradaria que parléssim i tal,
a l'assignatura, antropologia religiosa, de nou crèdits, home, tinc pràcticament
cinc mesos tots per mi.
50 estudiants matriculats que, d'una forma
o altra, els puc, entre cometes, treballar.
Però els primers dies són com el primer dia d'avui, que serà un únic dia,
que és com intentar explicar que la religió és un territori molt complicat de definir.
I, sobretot, en un context com el nostre, el d'una societat moderna, que l'àmbit de
la religió s'associa al de l'experiència privada
de la fe, el que podria dir-se espiritualitat.
Ara, si jo els comencés a definir religió, si fossin estudiants meus,
clar, de fet no contestarien perquè sabrien que fossin
el que fos, el que fos el que diguessin, la cagarien.
I, llavors, esclar, s'ho pensen molt.
Però, ah, i una altra cosa important.
El meu tema... O sigui, jo he estudiat el seminari.
Vaig estudiar crítica hermenèutica i, de fet, les meves filles estan batejades.
Jo m'he cassat per l'Església.
Ara bé, no sóc creient.
És més, mai he tingut la més remota inquietud espiritual.
Terrible, eh?
No, terrible no.
Terrible, bàsicament, provocar aquesta mena de curtcircuit que pot suscitar el
que algú es dediqui, bàsicament, a estudiar els fenòmens religiosos i publicar llibres
i no tingui la més remota inquietud espiritual, ni tingui fe ni res que s'hi assembli.
Ja poden començar a fer preguntes, si volen, eh?
No tenen per què esperar al final.
Va, digueu-lo, a que els estranya?
(comentari inaudible d'algú del públic)
¿Per què no?
Vostè o n'hi do, això és un...
Deixeu que parlin, perquè si no, serà un rotllo, però...
Però jo els hi dic.
Jo em vaig casar per l'Església...
No, no, no, no, no.
Jo em vaig casar per l'Església perquè era comunista.
Aquí hi ha gent de la nostra... Ja puc parlar en plural de la meva edat.
En aquell context era molt més fàcil trobar un capellà comunista que en un jutge.
O no?
És que aquí... clar, estic parlant de l'any 77, eh?
Ah, perdò de l'any 79, disculpi.
Clar, l'any 79...
Clar, de fet, la major part de capellans que coneixia eren militants comunistes.
Això... Per favor, no possin cara estranya alguns de vostès.
Ara no s'enfadi, eh?
S'ha d'anar a fer-me un pescozón.
Però això és interessant que ho vegin clar.
En aquell context, la religió, en particular la catòlica, tenia un significat.
Que això és el primer que ensenyo als estudiants.
Nosaltres no parlem a classe, ni a classe ni als treballs que han de fer per aprovar,
l 'assignatura, ni a les recerques que han de desenvolupar.
Nosaltres no parlem del catolicisme, de l'islam o del budisme.
El que fem, bàsicament, és veure les religions, les creences, les creences en acció.
En aquest sentit, és l'exemple que jo mateix m'oferia, pel que jo m'oferia.
En el meu context, la religió, particularment la catòlica, estava
vinculada amb un medi ambient polític, bàsicament el del franquisme, en què
L'Església catòlica va tenir aquesta mena...
Espero que algú se'n recordi, perquè al final ja tothom s'en oblida, però va fer
aquesta mena de gir estrany que es va convertir en una mena...
en un dels valuars de l'antifranquisme.
Sí o no?
Per favor, que algú se'n recordi.
Aquí, us en recordeu, el tema del Tarancón, Tarancón al Paredón.
Xirinacs, els Xirinacs per exemple.
Però, o sigui, hi havia una presó de capellans durant el franquisme a Zamora,
que crec que és quan Franco està a punt de ser excomulgat,
bàsicament, com a conseqüència de la detenció del bisbe Añoveros a Bilbao.
Tot això, ara hi ha ni... Ostres, què diu ara?
Però, a la meva època, estava claríssim i no parlo dels capellans de base,
parlo inclús de la jerarquia, Tarancon era el president de la conferència episcopal.
Per tant, fonamental, no ens interessa l'islam, ens interessa com determinat grup
humà utilitza l'islam o certa part de l'islam bàsicament per generar una certa
identitat i per proveir-se d'una certa manera d'organitzar el món.
Perquè, bàsicament, és del que estem parlant.
La religió té dues funcions.
És a dir, el que entenem per religió, per entendre'ns, que és, d'una banda,
generar cohesió social i, d'altra banda, oferir esquemes de plausibilitat que
permetin donar-li significat a l 'experiència del món, que és una experiència social.
Això és pel que serveix la religió.
O a qualsevol cosa que s'hi sembli.
Perquè el problema, bàsicament, és que això que
acabo de dir també val per les ideologies laiques.
Veus?
És que, no sé, és que la culpa seva per convidar-me.
O sigui, vostès no convidin mai un antropòleg que parla de qualsevol cosa
perquè, d'una forma o altra, els hi acabarà.
Va, pregúntim què és una família.
Clar, ¿veuen el que implica intentar explicar aquesta perspectiva?
Clar, si tu preguntes qualsevol tema sobre qualsevol afer, qualsevol àmbit,
a un antropòleg, te'n penediràs i dir, hosti, és igual tu, no hi deixeu estar.
Clar, perquè, en tant que tenim que sotmetre el que sigui que diem justament a
la màquina de la veritat, de la comparació, clar, les definicions
automàticament més canòniques, automàticament volen.
Per tant, efectivament, els éssers humans necessiten elements que permetin
cohesionar el grup, és a dir, elements que permetin que un grup humà se senti part
d'un grup humà, tingui símbols que els unifiquen, que els homogenitzen i que els
fan sentir segons quines coses en certes circumstàncies.
himnes, certs ritus, cerimònies i, d'altra banda, és també una manera com jo
puc llançar, per exemple, una creença utilitzada, d'acord, sovint amb els meus
propis interessos com a individu o com a membre d'un grup, llançar-la sobre la
realitat perquè aquesta realitat aparegui com el que
segurament no és, que és organitzada i amb sentit.
A veure, a veure, vostès espero que més o menys tinguin un sentit per a la vida.
Quin és el sentit de la seva vida?
Ei, atenció, això veu, això és típicament cristià, cristià protestant, que és que la
vida ha de tenir un sentit, no 20, ni 4, ni 3, no ha de tenir un.
I a més a més, això és la reforma protestant.
I a més a més, a diferència d'altres societats, o del propi catolicisme,
que naixies i deia, mira, pam, pam, pam, pam, esto es lo que hay, ¿vale?
Aquí, aquí amb la banda, la banda del rotllo que l'has de buscar tu, tal,
has de trobar el teu camí per la fe, has de trobar justament les paraules d'un
Déu que calla i que no utilitza el món per expressar-se, per tant, Déu
només parla a través del teu cor, que és una font d'angoixa absoluta
que acaba representant el que passa quan les nostres filles, els nostres fills ens
pregunten alguna cosa i els hi diem: escolta el teu cor, però
vaja merda de consell, digue'm alguna cosa, camí qui no, segueix el teu camí,
busca't.
És clar, estem en un món de gent ansiosa permanentment buscant una cosa que tampoc
li diuen què és, però què és, atenció, això és la reforma protestant,
que és, fes el que vulguis sempre i quan no t'agradi, perquè
la situació natural de l'ésser humà és el mal rotllo.
Això bàsicament és la reforma. El que deia Marx, Lutero va carregar,
va descarregar de cadenes el cos i va carregar de cadenes el cor, perquè va
inventar una forma nova a través del qual s'exercia l'autoritat, que és el teu propi
interior, que és la teva propia consciència.
Bé, a veure, el que estic dient és que la religió serveix bàsicament per saber
què significa la vida i què és el que hem de fer.
O sigui, què és el que hem de fer, què és el que convé fer, què és el que
d'una forma o altra estem obligats a fer, perquè una religió externa ens ho ordena
o perquè el nostre cor, que és en definitiva un altre vehicle de control, t'ho diu.
La religió serveix bàsicament per això, és a dir, la religió serveix per obeir.
No, jo no.
La religió serveix per obeir.
en definitiva, en definitiva, totes les religions, totes les ideologies també,
però per entendre'ns, i en aquest camp, totes les religions impliquen uns manaments.
Totes les religions tenen una definició clara de què
és el que està bé i de què és el que està malament.
I totes les religions, per a aquells que la segueixen, d'una forma o altra,
els obliguen a fer o a no fer segons quines coses.
Perquè hi ha un sistema que està fet
d'obligacions i de deutes i de prohibicions, òbviament.
Totes les religions. Que atenció, també les ideologies fan el mateix,
però per entendre'ns i únicament remetent-nos al que entenem per religió.
Per tant, les religions, com deia, són sistemes que serveixen per donar
sentit a la vida i per, d'una forma o altra
fer-nos veure què és el que hem de fer.
Bàsicament, perquè el que hem de fer és la conseqüència d'algun tipus d'instància
sobrenatural a la que no podem desobeir i que ens obliga.
Ens obliga perquè el que sigui és el que convé i el que hem de fer.
Com ho tenim fins ara?
I porto apenes dos minuts.
No sé si m'estic explicant bé.
Això és la religió.
Per tant, la religió és un sistema que estableix
un seguit de pautes que han de ser obeïdes.
Justament perquè d'aquesta obediència, com deia, depèn justament la cohesió social.
Tot i que la cohesió social sempre afavoreix a un sector més que a un altre.
Sempre afavoreix més a una classe o a un grup social que a un altre.
Per tant, efectivament, no hi ha forma de poder que no reclami algun tipus
d'autoritat que provingui d'alguna forma del més enllà.
Ai, estic patint.
¿Se n'adonen com resumir un curs, una assignatura de nou crèdits durant cinc
mesos a una estona? pim, pam, pim, pam, aquí te pillo, aquí te mato.
i voldria tenir, no diré la certesa, però sí almenys no sé, la intuïció que m'estan
no vull que estigui d'acord amb mi evidentment, però sí que m'estan entenent.
Pensin vostès que jo em trobo davant d'un públic que sé que està format persones
religioses i que hi ha una part important de vostès que són persones obertament
antireligioses.
Inclús diria que hi hauria un factor de gènere
en aquesta divisió però aquest és un altre tema.
Però és veritat.
Vostès pensin en el meu esforç, en la meva assignatura.
Dir-hi als estudiants que no poden escriure en un examen que l'església és
una merda o que la religió és una enganyifa.
No, no poden posar-ho.
Clar, perquè en definitiva és una altra de les característiques de l'antropologia.
Que l'antropologia no pot ser positiva.
És a dir, jo no puc explicar que hi ha una bona religió.
Clar?
Ai, ai, ai.
Però com estem
Però és el temps, és que m'he dedicat tota la vida i porto pràcticament 40 anys,
dedicant-me a fer aquesta assignatura i a escriure i tal.
I quan intento explicar-la en primera instància, no amb vostès sinó els primers
dies de classe, em trobo amb aquestes cares.
Per l'antropologia no hi ha coses que siguin clares.
Ni hi ha obvietats.
Va, ajudi'm.
Ah, una cosa important.
Evidentment, totes les formes de poder requereixen
bàsicament alguna cosa que podríem anomenar religiosa.
Alguna cosa que impliqui la sacramentalització de la seva autoritat.
D'acord?
Per tant, evidentment, totes les formes de
control polític tenen sempre un fonament místic.
però totes les formes de desobediència també.
És veritat que la religió està directament vinculada a l'obediència.
Però passa que l'obediència a vegades és estranya i juga una mala passada quan,
de sobte t'obliga ha de desobeir.
És veritat.
Totes les formes de poder conegudes s'han fonamentat amb la religió.
Però els hi puc assegurar que hi ha, que totes les grans revoltes que ha conegut
el món han estat executades, desenvolupades i inspirades en fenòmens religiosos.
Possessió, xamanisme...
He dirigit una tesa interessantíssima sobre la relació entre espiritisme i
anarquista i anarquisme a Catalunya a finals del segle XIX.
Però això vol dir bàsicament que la religió serveix perquè
aquells que l 'utilitzen puguin justificar el que fan.
el problema bàsicament també és un altre.
Va, els convido.
Bé, vaig saltant a veure si algun dia alguna cosa que d'una forma o altra
em permeti llibrar-me d'aquest sentiment que estem
absolutament perduts i que no saben del que estic parlant.
L'antropologia és que és tonteria perquè conviden un soció.
Aquests ho resolen tot ràpid perquè està tot clar.
A veure, va.
ai, sí, gràcies, sí.
(intervenció inaudible d'algú del públic)
La religió és l'opi del poble.
A veure, Marx, quan escriu l'opi del poble es refereix a que és com una mena de dormidera
i que davant de certes circumstàncies, diguem-ne, la vida i tot
el tal, pot ser perfectament que la religió serveixi justament per això,
doncs, per no pensar.
Però, escolti'm, si això és la religió, uix, no sé què.
Miri ara, sincerament, jo crec que ara per ara l'opi del poble és la política.
en sèrio?
O sigui, a veure,
no, però jo el que estic dient bàsicament és que, si mirem la religió, si Marx tingués
raó i la religió fos l'opi del poble, doncs, estaríem apanyats perquè jo podria
dir que hi ha 30.000 coses que no és la religió i que estan servint justament
perquè la gent estigui adormida i em quedo tan ample.
Clar, jo m'ho sé així.
Ara per ara?
Clar, jo podria dir, no dic que sigui el cas, però jo podria dir, no sé,
que el nacionalisme és l'opi del poble perquè li fa...
Ei, no estic dient que ho digui, és un exemple.
Ara ens anem a barallar sobre aquest tema.
No, home, perquè, diguem-ne, jo podria dir que el nacionalisme o que qualsevol
ideologia és una manera de tontar la gent perquè estigui d'una forma o altra amb el
seu univers tal sense tenir un contacte direct
amb una realitat que sembla que no li importi.
I és veritat.
perquè és que és el tema que jo el que vull compartir és aquest tema.
A veure, primera, dues sortides de camp.
Una ja l'hem fet, que va ser el divendres sant, que vam anar a la processó del
Cristo de l'Expiración, del Cristo de la Buena Muerte, a Hospitalet de Llobregat
que organitza la cofradía de los 15 más 1, que és
un dels fenòmens de la Setmana Santa més nombrosos.
hi ha decenes de mils de persones.
I els porto bàsicament perquè contemplin i segueixin una processó de Setmana Santa,
la més la més nombrosa segurament del país, que és laica.
Les imatges surten d'un garatge i no passa per cap esglèsia i es produeix bàsicament
i evidentment no hi ha clergat, no hi ha capellans.
Doncs 15 más 1, això poden buscar-ho.
Més que res perquè els explico que a nosaltres, a l'antropologia, no li
interessen les creences com a sistemes abstractes.
Ens interessa com uns andalusos a l'any 77 s'inventen per la patilla una processó
que imita relativament la Setmana Santa Andalusa i la munten a partir d'aleshores
cada any i s'aturen davant de dos dels dos únics llocs que els hi mereixen respecte
al barri de Pobilla Casas, que és l'Hospital de la Creu Roja i el bar Quiqui,
que és el bar Quiqui, que és on es va fundar la cofradia.
Però això mobilitza a decenes de milers de persones.
Diguem-ne, ¿aquestes persones tenen autèntica fe? ¿Com saber-ho?
En aquest país en què la major part de creients no practiquen i la major part de
practicants no hi creuen?
És impossible.
No té cap sentit.
Tu el que veus bàsicament és que el que porta la processó ,a més a més fan una
barreja entre els passos sevillans i cordobesos i tal.
Això és un fenomen curiós que evidentment fa que la meva boda catòlica no sigui res
comparable amb el fet que decenes de milers de persones d'una forma o altra
participin a una processó que porta una gent que es proclama laica.
És a dir, en secular, no creient.
I van amb els nassarens i canten saetes.
Digues, per favor.
(intervenció inaudible d'algú del públic)
No.
A veure, és que clar, és que no veieu, és com
si de sobte el llenguatge se'ns desfés a miques.
A veure, una persona no creient és una persona que no
creu, però hi ha persones seculars que són creients.
I a més, hi ha unes leixes seculars.
O sigui, que lio segur.
Aleshores, si tu dius que no ets creient, és a dir, que ets agnòstica, en primer
lloc, no et cures de catòlica, perquè per catòlic has d'abjurar,
diguem-ne, has de... Per tant, bé, però és igual, diguem-ne, no ets creient.
No ets creient en res?
Va, us convido a l'altra sortida de camp.
La fem l'11 de maig, sempre, però aquest any
queia en diumenge i la farem l'11 de juny.
Anem a veure, un segon, anem a veure avistaments d'ovnis.
Sí, sí.
No riguin, eh?
(Intervenció inaudible d'algú del públic)
...la religió porta milions de persones no solament aquí.
A l'Índia, la religió pot acollir milions i milions de persones.
El Mèxic, el Mare de Guadalupe, acull milions de persones.
El Mare de Guadalupe, el Mare de Guadalupe, a la religió que es una religió
(inaudible)
La religió evidentment no és una veritat nacional, no.
¿No és una veritat científica? No.
Però no una esperanza.
No una esperanza.
Per què?
Perquè aquest home va a parecer.
El primer que els mitjans, els mitjans, els mitjans, els mitjans, els mitjans.
Els mitjans, els mitjans, els mitjans, els mitjans.
Vam veure mil coses més pencables.
Des d'enllà, la pluja, el poc, el poc.
I la de la llum els pencava tot.
Tot.
I sobretot, la resta va ser d'aquest tipicat del poder.
I com a més, que el primer moment ja té èxil.
El moment de l'interpreta d'una classe social.
que els mitjans, els mitjans, els mitjans, els mitjans, els mitjans.
Aleshores, podíem justificar el poder d 'aquella persona que estava designada per bé.
En això de l'interpreta.
Que la infecció ha estat molt necessitada al llarg de la vida.
Tots nosaltres creiem en el moment, en el diner.
No deixa de ser un paper.
Sabem tots.
Un paper que diu 50 euros.
Creiem que ja va a 50 euros.
És a dir, en la mesura en què aquella ficció ha estat contaminats.
Per milions i milions de persones.
Allà de tot el sol.
Podem dir que la infecció ha fet mal.
Aleshores, que la infecció ha estat molt útil en la revolució humana.
I també, com també, i també.
La moneda.
Us tens humà.
Les banderes.
Hi ha gent que es pot matar per una bandera.
I és ficció que una bandera no n'hi ha.
O vint-me.
No.
Va ser clar que vostè diria que opinéssim o no.
Home.
A veure, jo el que dic bàsicament és que els hi semblaré pretensiós.
Els hi semblaré pretensiós.
però el que creu que ha representat al llarg de la història
el que no entén ha estat menys positiu que negatiu.
Escolti'm, a veure, o sigui, m'han de disculpar.
A veure, jo tinc bàsicament, ho he dit, una mena de repte, que és intentar
explicar alguna cosa a base de desexplicar en realitat.
Perquè això que vostè diu és evident, però no té res a veure
amb el que em fa 40 anys que em dedico a explicar.
És a dir, no té pràcticament res a veure.
Clar, la qüestió està que si vostè ho té tan clar, no sé què espera de la meva
humil contribució perquè, en definitiva, ho té clar.
Allò que deia aquí a cançó del Raimon, qui ho sap tot que no vingui a escoltar-me.
O sigui, jo pensi quin és el meu repte.
El meu repte és, bàsicament, el d'operar d'una forma obertament destructiva.
O sigui, com els hi puc dir que les idees que tenim a propòsit de certes coses són
idees que mereixen ser, diguem-ne, discutides?
Per vostè la qüestió està clara?
Això de la religió, pim-pam.
La primera, la religió al llarg de la història.
Vostè està segur que l'ésser humà sempre ha tingut religió?
Per què?
Com ho pot defensar?
Com ho pot demostrar?
La religió realment és un element fonamental a l'ésser humà.
Jo em trobo bàsicament amb estudiants que bàsicament tenen aquesta mena d'idees
i contra les que jo intento d'una forma o altra introduir aquest element
que compara, que posa de manifest, sobretot una qüestió important,
que el que s'ha de desbaratar és la idea que la religió és això i tal, i que sovint
és una qüestió que no ens afecta, a no ser que siguem creients.
això és el que jo intento desactivar com puc.
I d'entrada el que haig de fer és posar de manifest que no tenim cap mena de prova
que tots els seres humans hagin tingut la religió com una mena de necessitat
interior, especialment perquè si això fos així jo no
seria humà, perquè jo no la tinc aquesta necessitat.
No sé si m'estic explicant.
És a dir, jo, diguem-ne d'entrada, el que veig és que...
O sigui, a veure, la idea que l'ésser humà ha tingut sempre una ignorància que li ha
fet recórrer a la religió, bé, doncs escolta'm, estem igual, perquè trobo
que hi ha una sèrie cosmos del segant que
m'explica la ciència com si fos un nen de sis anys.
Per què?
Perquè bàsicament el problema és...
no és tant el que sabem, sinó si entenem el que sabem.
I la major part de coses que teòricament sabem jo no les entenc.
No sé què estic com estava.
No sé com, què hauria de fer, quina lluita, per
exemple, en primer lloc, sòntim en primer lloc.
Això que és una anècdota, diguem-ne, allò de l'hospitalet.
Home, és una anècdota?
Jo porto cada any d'una manera regular els meus estudiants i que estan obligats
a anar, bàsicament, per discutir a propòsit de la
diferència entre creença i pràctica religiosa.
Què és primer?
El ritus...el ritus o el mite?
Clar, per mi no és, en primer lloc, una cosa tremenda.
Una condemna que fa que no li recomanen a ningú fer antropologia.
Perquè saben què és, per nosaltres, que no hi hagi res que sigui anecdòtic?
És un malson.
Com deia en Salvat Papaseit, res és mesquí.
O sigui, no hi ha res anecdòtic.
Clar, o sigui, jo no puc ensenyar el que és antropologia
parlant de com els primitius creien en els esperits.
Això ho troben a la wikipèdia de sobres.
Jo els hi he d'explicar que el nostre coneixement... Mira, em posaré leninista.
L'anàlisi concret de la situació concreta.
Jo el que els dic, bàsicament, és que tenen que veure la religió en acció.
I veure que la religió entesa com un conjunt de pràctiques pot ser perfectament
utilitzada per als andalusos que vivien a l'hospitalet als anys 70 per justament
afirmar una identitat que no és només l 'andalusos,
sinó que era la identitat del seu barri, de la Florida i de Can Serra.
No era cap anècdota. Per ells no és cap anècdota.
No són éssers inconscients i idiotes que es dediquen a fer una cosa anecdòtica
perquè no tenen altra cosa que fer.
En primer lloc, el que els dic essencialment als estudiants,
és que s'ha de tenir respecte, evidentment,
per totes les formes de religió que hi ha.
Perquè, evidentment, que totes poden ser irracionals,
però totes també podrien ser racionals.
És més, ara mateix he acabat el curs i estem parlant de Max Weber, un gran tipus
i els explico que per Max Weber, encara que pugui semblar un contrasentit,
la religió és un instrument de racionalització,
en el sentit d 'ordenament.
Ja sé que són estrany, però, clar, des del punt de vista que jo explico a classe,
les religions, per aparentment arbitràries que puguin ser les seves
conviccions i els seus dogmes, tenen sentit.
Per què? Perquè funcionen!
Saben el que és el Calvari per un ateu gairebé com jo,
amb una afirmació fonamental, el primer dia de curs?
No hi ha creences falses.
Totes les creences, per allò que puguin semblar, funcionen.
És que jo... ni jo... els hi passaria
Ara mateix, mira, és que finalment...
O sigui, jo puc trucar a casa i dir que no vaig a sopar, però, o sigui, per a mi,
que no quedi.
Però ara, per exemple, hem fet, estem fent una recerca, perquè jo els hi explicaria,
una recerca sobre el curanderisme a les Terres de l'Ebre.
La gent que va a la curandera, preferentment a la curandera
variable de gènere, d'unes sàvies, no?
Aleshores, diguem-ne, van perquè, diguem-ne, perquè les curin coses i tal.
Per què? Perquè són idiotes i creuen en el curanderisme?
No?
El curanderisme cura.
Si no, i no hi anirien.
Un exemple que poso per mèdia de classe.
Un poble, cada cop que no plou, treuen una mare de Déu en processó perquè plogui.
Tot i que no ha plogut mai.
Però quina és la pregunta?
Per què ho fan?
Clar, diràs, perquè és una superstició,
perquè és un costum, perquè són gilipolles, perquè són gent...retardada.
Aquesta gent, és clar, ja no ho diuen, perquè saben que és la seva morta acadèmica.
Tu no pots dedicar a una disciplina, una assignatura, a estudiar supersticions.
La resposta és, per què treuen la mare de Déu perquè plogui
tot i que mai no ha plogut?
No ho sabem.
No, no.
Imagini's que no ha plogut mai.
Que no ha plogut mai.
No, no, no, no, no.
O sigui, no valen explicacions d'aquestes.
Si jo et pregunto això en resum poble, m'has d'omplir 30
fulles com a mínim amb peus de pàgina i bibliografia al final.
Ah, és que la gent ho fa... No, no, no, no.
La resposta quina és?
No saps per què ho fan, però és per una altra cosa.
Va, sí o no?
Clar, és que tu no pots, diguem-ne, liquidar
un afer dient que la gent... és superstició.
No, no, no ho fotem.
Clar, el tema de, diguem-ne...clar, el primer dia de curs, quan els anuncio,
tot i que ja és bàsicament una tradició que anirem
a veure omnis, sempre hi ha algú amb què somriu.
I, a més a més, quan somriu, li demano que surti a la pissarra
i escrigui el seu nom perquè jo me'n recordi de la seva cara.
Clar, home, clar, per què?
Perquè, evidentment, que és absurd que la gent cregui en l'avistament d'omnis.
Evidentment, tu et podries dir que qualsevol creença, en principi, és absurda.
Però jo conec persones, persones amb estudis, que creuen en la democràcia,
que mai ningú l'ha vist ni la veurà.
jo vaig sentir el Felipe González, que em va deixar preocupat, em va dir,
he escuchado la voz de las urnas.
Hosti!
O sigui, quina diferència hi ha?
Va, quina diferència hi ha?
O sigui, ara per ara... Bueno, ara no els hi vull
fotre el rotllo d 'això, perquè...tal. Però...
Tot això, diguem-ne...
Hi ha un tema sobre el que he escrit un llibre,
que és l'invent del concepte d 'espai públic.
Això és un dels meus temes.
Que vaig escriure, bàsicament, perquè jo, francament... jo no recordo
que la meva mare m'envies a jugar mai a l'espai públic.
Nene, vete a jugar a l'espai públic.
En serio.
I tot això, jo aquí, aquí, la madre no hay
más que una i a ti te encuentran en la casa.
Imagina't?
Madre no hay más que una i a ti te encuentran en l'espai público.
O que a Barcelona, fa quatre dies, en comptes de cridar,
els carrers seran sempre nostres, cridéssim, l'espai públic serà sempre nostre.
No té cap sentit.
El que m'he dedicat, bàsicament, és a buscar la gènesi del concepte,
que ara ningú discuteix, de la noció d'espai públic, que neix pràcticament
als anys 90, i que és una manera de sacralitzar, en
el sentit religiós, el que abans era el carrer.
I totes les normatives cíviques i totes, tal i qual, es fan justament en nom d'una
categoria, d'una noció que és purament soteriològica.
Que és com l'esperit sant, l'espai públic.
Clar, no, no fem bromes.
El carrer és el carrer.
L'espai públic és el que ha de ser.
I és una categoria mística.
Aleshores, jo el que intento explicar a classe és que nosaltres treballem,
bàsicament, amb una mena de trampa, que és pensar que la religió és,
bàsicament, això té l'equipet aquí, la religió.
Ja està.
i ara hi ha gent que no és religiosa, que és, que és... que és espiritual...Mana?
És igual el que creguis.
Jo, que sóc una persona, diguem-ne, de carnet militant, el rollo que jo em porto
polític, quan estic amb els meus, o sigui,
que jo sóc de la càscara amarga, que diuen.
jo m'emociono amb la internacional, perquè sóc ja gran, i tot i, bueno,
ara ens diuen que contra el capitalisme el que hem de
fer és plantar huertos urbans, però bueno, no és el tema.
Però no, diguem-ne, jo sóc un clàssic.
Jo també tinc idees.
I les meves idees, i la meva ideologia, i la meva forma de sentir-me amb d'altres,
i la meva forma de tenir conviccions, no és
diferent de la d'un catòlic o la d 'un musulmà.
Diguem-ne, jo estic amb un altre rotllo, però el mecanisme és el mateix.
Va, diguem-ne, va, perquè no em pregunten per l'islam, que ho estan desitjant, segur.
És el tema del dia.
(Intervenció inaudible d'algú del públic)
A veure, la humanitat no necessita la religió.
I com ho puc demostrar?
Perquè jo no la necessito i crec que sóc una
persona, més o menys, en termes generals.
Per tant, ja està.
És a dir, ho sento, sóc laic, sóc ateu,
perdoni'm, disculpi'm, i he estudiat el seminari.
I estudiava al seminari, havia de donar explicacions, però, perquè m'interessava
el tema, perquè m'interessa el tema, perquè m'interessa veure com la
gent organitza la seva vida i ho fa invocant instàncies que no ha vist
ni veurà mai, però que li serveixen, bàsicament, perquè... perquè generen cohesió
i perquè, a més a més, organitzen la vida d'una forma significativa.
Per això, jo estic rodejat de gent que no ha llegit la Bíblia, però permanentment
està citant a Habermas o jo que sé què ha llegit.
Quina diferència hi ha?
Jo els diré quina.
Bàsicament, jo diré que tota aquesta història és la història d'una esquerra,
de la que jo en formo part, no ens enganyem, però d'una esquerra que està
en una història molt curiosa, que és la d'una mena de desqualificació de la religió
que creu que la fa des de fora, quan la fa des de dintre.
Perquè, si volen que parlem de temes d'actualitat, el problema està que ara per
ara, per trobar capellanols, no cal, i hem de buscar la religió.
Està ple de capellanols, tota la ràdio està ple de capellanols, que es dediquen,
bàsicament, a distribuir santetat i a donar consells sabors naturals.
I a l'esquerra, més que ningú, una esquerra moralista, permanentment
preocupada per el bé i per el mal, que, bàsicament, ja no es preocupa de les
estructures, sinó que es preocupa de les conductes, buscant el pecat.
I és que, clar, el problema està que hem tingut la il·lusió que la religió,
com, teòricament, estàvem en un procés que diuen de la laïcització i havien separat la
religió de la vida pública, i ara, finalment, el que passa és exactament
el contrari, que, en comptes d'haver aconseguit que la religió es mantingui com
volia el projecte secular, el projecte a laic, amb el
seu racó i amb l'esperit i tal, ara ho impregna tot.
I estem pitjor que mai.
Mai havien sigut tan religiosos com ara.
Senyor Manuel.
Hola.
Li sembla, perquè hi ha algú que vol fer preguntes,
li sembla que fem preguntes com ara? I vostè...
És que, però, home, però és que és veritat, és una lluita, sap lo què és,
d'una forma o altra tenir sempre...? Ja, ja està.
(intervenció inaudible d'algú del públic)
Bona tarda, senyor Manel, senyor Delgado.
A veure, jo li volia fer una pregunta senzilleta.
Quin sentit té la religió en l'actualitat?
En un moment en què la ciència i la tecnologia estem avançant moltíssim.
Sobretot la tecnologia.
Els fluïts de la llum els estem materialitzant en aquests moments.
És a dir, que estem moltíssim avançats.
Llavors, la religió, la veritat és que no li acabo de veure-li massa el sentit.
Per quina raó?
Jo he fet... Perdó. I prou.
Per favor.
Ja està, ja està.
M'he agafat la Bíblia, he fet una sèrie de traduccions del Gènesis, del Gèn,
de l'Apocalipsis, de Sant Mateo, de Sant Joan, i els he traduït a la física.
Té sentit, però conforme estan escrits a la Bíblia no té cap sentit.
No.
Gràcies. Gràcies
Perquè la funció de la Bíblia no és, diguem-ne, aplicar
principis empírics que demostrin com es pot controlar la natura.
És una altra història.
Però, perdoni, per què porto els estudiants a veure omnis?
Perquè al capdavall, l'omni implica una mena de creença, no amb la
sobrenaturalitat, sinó amb la sobretecnologia.
és a dir, com hi apareix, el que pràcticament és una corrent New Age,
la nova era, l'ofolatria, que en el fons el que fa és retre-li, retre-li culte
a una tecnologia superior.
És a dir, els extraterrestres no són sobrenaturals, però d'una forma o altra
representen un grau superior.
que estan...
Però, home, i ja li dic, i escolti'm, a veure,
hi ha gent que pensa que la medicina fa miracles.
Ara per ara, la relació que tenim, la immensa major part de persones,
amb la ciència i la tecnologia, és una relació purament mística.
Parlem d'ella com si fos un altre món.
D'igual forma que la masoneria entenia que Déu era un arquitecte, ara, bàsicament,
el que estem és donant-li la raó a la càbala, a la càbala jueva,
que, en el fons, treballava amb la idea que Déu era pi, que Déu, essencialment,
era un número.
El que estic dient és que... És a dir, el que hi ha...
Perdoni, no la religió, sinó cert tipus de necessitats dels éssers humans vivint en
societat que la religió, o el que anomenem la religió, ha anat cobrint.
En quant la religió, com a conseqüència de la Revolució Francesa, ha deixat d'ocupar
un paper fonamental en ordre de distribuir sentits de la vida,
com ha quedat relegada a la vivència espiritual, què ha passat?
El que passa...
A veure, quan un ritus desapareix, per exemple, les foguerres de Sant Joan,
el que apareix és un altre, que és quan els joves en van a la platja, bàsicament,
a omplir-les massivament.
La religió, en el sentit que vostè diu, evidentment, no té un paper com el que tenia.
Però el seu paper, la seva funció, l'ocupen altres coses.
Hi ha un llibre de Joan Ramon Llobera que es diu El dios de la modernitat i el que
explica és que l'aparició dels nacionalismes al segle XIX, apareix
justament quan la religió, com a forma d'equació social, desapareix.
Perquè fa el mateix.
Ei, això no és una desqualificació.
Significa que la religió serveix per generar cohesió social.
I si la religió no compleix aquest paper, doncs
busquem una altra cosa que faci exactament el mateix.
I que tindrà l'avantatge de no dir-li religió perquè puguem creure'ns
que la religió és una cosa, diguem-ne, més aviat d'enrederida.
Ah, perdó, peu de pàgina.
Que és un argument molt interessant ara, per ara.
perquè, a la pràctica, diguem-ne, la desqualificació de la religió en nom
d'idees laiques i seculars és ara parada un instrument racista.
Perquè, diguem-ne, qui són els religiosos a la parada?
Perdó?
No, no, no.
No, però no, la dreta, la dreta és laica.
el que podem trobar, el que podem trobar,
bàsicament, és que amb la gent catòlica i tal,
però no s'enganyin.
La religió, entesa com una pràctica essencialment externa i tal,
és cosa d 'immigrants.
És cosa d'immigrants.
La immensa major part d'esglésies evangèliques són d'immigrants o de gitanos.
Clar, després hi ha l'islam...
És a dir, ara per ara, ser religiós en un sentit tradicional, clàssic, canònic,
diguem-ne, fet de ritos i tal, és una cosa que, evidentment, s'associa
a sectors socials que ja per si són problemàtics.
Per què?
Perquè, encara que no es digui, s'insinua que és l'adhesió religiosa
d'aquestes persones i d'aquests grups
el que certifica la seva condició culturalment inferior.
Però no ho veuen.
Per cert, hi ha coses que han canviat.
Abans, aquest argument servia per demostrar que les dones eren bàsicament
minusvàlides intel·lectuals que podien ser fàcilment manipulades per l'església.
que és el que va impedir que l'esquerra recolzés,
que l'esquerra recolzés el vot femení durant la república.
Per què?
Perquè s'entenia que l'església manipulava les dones, la qual cosa deia poc a favor
de la intel·ligència de les dones, tan fàcilment manipulables.
Però en aquell context, aquest discurs, diguem-ne, laic, secular, inclús de dretes,
ja indicava que els sectors inferiors tenien, i aquí estava la prova
de la seva inferioritat amb la seva adhesió religiosa.
Les dones són més religioses que els homes.
Això és un document que acabem d'elaborar el
Consell Assessor de les Religions de la Generalitat,
del que formo part, i que ha elaborat un document a propòsit
de fins a quin punt aquesta mena de connexió entre dona i religió ha sigut un
dels elements que ha caracteritzat una certa misogínia de l'esquerra.
Les dones són més religioses.
Per què?
Perquè com els immigrants i com els nens tenen
cert tipus de dificultats per pensar adequadament.
Hi ha alguna altra, hi ha alguna pregunta més?
Algú que vulgui preguntar alguna cosa?
Ja està?
És que som molt aplicats aquí, eh?
Vull dir, ja portàvem els deures fets de casa.
Espera, espera.
El què?
Si estan de moda?
Digui'm, digui'm, per favor.
Mira, jo li volia comentar que ha sortit aquí que s'ha comentat.
Vostè quan parla d'aquests col·lectius, per exemple, de la professora d'Hospitalet
o dels seus alumnes que els porta a veure avistaments omnis...
Fins a quin punt amb aquests individus si hi ha alguna
diferència als que tenen fe, els qui creuen i els qui no?
Perdoni'm la resposta que no vull que prengui com una grulleria.
És que se'm refot.
Jo què he de fer?
Home, els estudiants han de fer bàsicament el que jo els dic,
estudiar el que jo els dic i contestar el que m'han de contestar.
no tinc cap mena d'interès en saber quina és la seva fe.
Què he de fer jo amb la seva fe?
No, no, però, i ara això la pregunta perquè això és fonamental.
És el que dic el primer dia de classe.
Jo no... Per què?
Al seminari, a teologia, justament vaig fer una pregunta una mica estranya
a propòsit de la relíquia de la Santa Carn Verdadera de Calcata.
Però bé, el cas és que el capellà que era un que és dels germans boscos i tal,
em va contestar que jo era víctima d'un malentès.
Que allà, al seminari, no es parla de religió.
Es parla de fe.
I això és el que explico a classe.
A classe no parlem de fe.
M'importa, diguem-ne un rave.
Hi ha noies a classe que van amb el hijab.
Hi ha noies i hi ha nois que són, i noies que són, diguem-ne, que són radicals i tal.
A mi se'm refot.
Jo el que vull bàsicament és que entenguin, diguem-ne, la perspectiva
teòrica de Durkheim, no hi ha religions falses, és seu.
Max Weber, ja està, diguem-ne, Marcel Mosk, Claudevi Estrós,
hi ha unes lectures i el que els explico, i el que els explico, és...
el que vull que entenguin, que és el que m'han d'entregar ara.
Què he de fer jo amb la fe de les persones?
No, no, no.
No la puc... És que no tinc cap dret.
Quant val la fe d'una persona?
Quina nota li poso?
Un sis?
Un aprovat justet?
No, no.
No.
La gent ha d'entendre bàsicament que hi han les ciències
socials de la religió, que és el que intento explicar...
bàsicament m'aturo als anys 70. És a dir, bàsicament és l'escola turgemiana
més Max Weber i totes les seves variants, ja està.
L'estudi antropològic de les religions.
Alguna pregunta més?
Bé, moltes gràcies per les seves aportacions.
Però aquesta última part de la seva intervenció, quan diu que no li importa
res i em sembla perfecta la fe dels altres, és veritat, així s'ha de respectar.
Però, quina diferència hi ha entre les religions que tenen un gran nucli
d'afirmacions dogmàtiques i les que no ho tenen?
O, feta la pregunta d'una altra manera, què aporta la fe a algunes religions?
Em... lamento moltíssim decebre'l,
però no ho sé.
És que no ho sé.
És a dir, no puc saber quina fe tenen les persones.
Com es pot saber?
Jo el que puc saber és el que m'expliquen.
Val.
Les manifestacions de fe de certes religions o de persones religioses,
des del punt de vista antropològic, què aporten?
Home, evidentment, en tant que són col·lectives, són justament
l'escenificació, la posta en escena, la dramatització
d'aquesta cohesió de la qual els estic parlant.
O sigui, és el ritual el que permet que la gent s'aplegui i combregui.
Que no vol dir únicament combregar amb l'eucarístia, sinó combregar amb el carrer.
Per exemple, ocupant-lo a través d'una processó.
Inclús religions que no són exterioristes.
Per exemple, els pentecostalistes, m'emporten uns números
a la mina, per exemple, fora del lloc de culte.
Escolti'm, a veure, no sé quina és la fe que cadascú té, però cregui'm que
si d'una manera o altra tu vols sentir-la compartida, has de tenir un espai i un
moment justament perquè quedi clar, perquè quedi explícit.
Però això també val per qualsevol religió.
Ai, perdó, per qualsevol ideologia.
Les dones existeixen, és evident, però està claríssim que la causa de la
dona té bàsicament un moment, que és el 8 de març.
La classe obrera, diuen que encara existeix.
Existiria si no fos per el primer de maig?
No sé.
Tots vostès poden tenir la convicció
que Catalunya existeix i que existeix la catalanitat,
però què seria de la catalanitat si no hi haguessin
oportunitats en què aquesta aparegués públicament manifestant-se,
explicitant-se, vivint-se d'una manera compartida?
No tindria...
I el que dic és que qualsevol convicció d'aquestes és tan irracional si la pensem
detingudament com aquelles que atribuïm a la religió.
He dit en broma.
No, no he dit en broma.
O sí.
Igual que et passa amb les anècdotes.
La veritat, entre broma i broma, la veritat asoma.
Vostès poden creure en la democràcia, però i què pensen de la gent que s 'enamora?
(Intervenció inaudible d'algú del públic)
Bé, ja ho diu Enrique Iglesias, és una experiència religiosa.
No, no faig broma.
Qualsevol que sàpiga... primer.
Clar, jo ja sé perfectament, perquè ho tinc estudiat i tal, que l'amor,
en el sentit romàntic de la paraula, apareix molt tardanament i que només es
generalitza, segurament al llarg del segle XIX i ara per ara es constitueix
fonamental perquè és la base a través de la qual les persones busquen algú a partir
d 'una experiència de veritat psicològica.
Però l'amor no ha existit sempre.
Els grecs no s'enamoraven.
No s'enamoraven amb ningú.
Jo ja sé que és un invent històric que pot ser...
paraula comprovi, busqui a Wikipedia.
Diguem-ne, l'idea d'amor romàntic, evidentment,
neix amb el romanticisme, no poden evitar-ho.
D'acord.
Vostès creuen que aquesta mena de certesa que
tinc a l'amor és un sentiment al capdavall místic?
El flechasso?
Mira, que aquí, més o menys, sóc qui... Tothom ha tingut aquesta experiència.
Dius, hòstia, tot i que al principi et semblava imbècil, però no sé, això és un...
Això té alguna cosa de racional des del punt de vista que hem de tal?
Això té que, diguem-ne, suporta el pes de la química,
de la física d'aquí que estudien coses termonuclears o jo què sé.
Ho explica?
Ara em diran que hi ha mecanismes i tal, però clar, tu mai podràs demostrar que són
els mecanismes els que desenvolupen el sentiment amorós o no és al revés,
que és el sentiment amorós el que desenvolupa cert tipus de, diguem-ne,
de substàncies o jo què sé.
Però, en canvi, la gent s'enamora.
La gent, d'una forma altra, descobreix que hi ha una determinada persona que,
sense que pugui explicar per què, té unes qualitats que són realment divines.
Que són realment divines.
Atenció, perquè l'amor, ja de per si, és una herència de l'àgape cristià.
Tu t'enamores de Déu.
Atenció, no és un joc de paraules.
És bàsicament com es democratitza un tipus de
sentiment que estava adreçat bàsicament a la divinitat.
En canvi, la gent s'enamora.
I a mi, i jo.
que conec perfectament els orígens històrics i la funció social de l'amor,
cregui'm que no em salva.
I jo?
No és que no m'hagi enamorat.
Inclús, encara, a hores d'ara, estic enamorat i de
vegades se'm posa cara d'imbècil de l'enamorat que estic.
Alguna pregunta més?
Doncs, donem un fort aplaudiment al senyor Manuel Delgado.
(El públic applaudeix)
Moltíssimes gràcies.
Jo em quedaria més estona, però...
Moltes gràcies a tots.
Tenim la següent el dia 16 i després ja us donem descans fins al setembre.